Steven, hva har du gjort?
TIDLIGERE PÅ
Jeg vet ikke hvordan jeg kan forklare dette.
-Hva er du? -Jeg tjener Khonsu. Jeg er avataren hans.
Vi beskytter de sårbare og gir Khonsus rettferdighet.
Khonsus hevn kommer for sent.
Ammit vil lyse opp veien til det gode ved å fjerne det onde valget.
Vi fant Ammit.
Mens de ondskapsfulle massene fyller verden med synd,
fortjener de dommen hennes.
Hva med de andre gudene?
Skal de bare se på at noen slipper løs Ammit?
Ber man om en audiens med gudene, risikerer man vreden deres.
Ammit ble begravd i hemmelighet. Stedet er skjult, selv for gudene.
-Men noen måtte vite noe. -Én mann. En medjay ved navn Senfu.
Finn sarkofagen til Senfu, så finner du graven.
Det er et kart over noe veldig stort.
Med mindre vi vet akkurat hvordan himmelen så ut på den dagen, går det til helvete.
Når gudene fengsler meg, be Marc om å redde meg.
-Marc? -Jeg vil at du skal huske én ting.
Torturen din skapte meg. Jeg skylder deg seieren min.
Steven. Våkne. Kom igjen.
Jeg så noen som løp!
Sjekk rundt bilen.
Han er visst død.
Snu!
Der er hun!
Hva er det?
Vi kan ikke miste mer tid. Harrow må være på vei til graven.
I så fall trenger vi Marc.
Akkurat. Hun skjønner det.
-Nei. -Nei?
Marc og jeg inngikk en avtale.
Når han var ferdig med Khonsu, skulle han forsvinne for godt.
Men avtalen involverte vel ikke at du skulle få Layla og oss drept?
-Det godtar jeg ikke. -Inngikk dere en avtale?
Om at han skulle forsvinne ut av livet mitt?
Mente dere ikke at jeg burde blitt gjort oppmerksom på det?
Hadde han ikke allerede forsvunnet ut av livet ditt?
Jo. Samme det. Drakten var hans beste trekk, ikke sant?
Hadde ikke engang den lenger.
Steven, gi meg kroppen. Dette er selvmord.
Og jeg kjenner ham. Han vil gjøre alt alene.
Det skjer ikke. Det gjør vi ikke.
Vi gjør ikke det. Det er er bare deg og meg og den åpne veien.
-Vi går til fots herfra. -Greit.
Der er de. La oss holde oss i bevegelse.
Det ser ut som om de er inne alt.
Vi må finne en annen måte å nå Ammit først på.
Hallo.
Vi ser etter forsyninger.
-Du ser redd ut. -Jeg er ikke det.
Det burde du være.
Uten Khonsu har du ingen drakt, ingen helbredelse, ingen krefter.
Ikke noe mer deg, trodde jeg. Det var det du sa, ikke sant?
Men at jeg trodde på noe du sier,
viser bare for en tosk jeg er.
Jeg skulle ønske jeg bare kunne forsvinne.
Men dessverre er jeg her fortsatt.
Om du gjennomfører dette, må du være smart, for Laylas skyld.
Jeg har vært i slike situasjoner før.
Jeg også. Det er samme kropp, ikke sant?
Det er der et sted. Muskelminne og det der.
Vet ikke om det funker sånn. Bare...
-Samme det. -Jeg er her.
-Du er ikke alene. -Jeg vet det.
Jeg vet jeg ikke er alene. Jeg har Layla.
-Hun støtter meg. -Er du forelsket?
Er du forelsket i kona mi?
Jeg setter pris på omtanken, men vi fikser det.
Jeg sverger, Steven...
Om jeg trenger en oppskrift på proteinshake eller noe, ringer jeg deg.
Jeg kaster oss utfor en klippe!
Jeg føler at jeg har ventet på dette hele livet.
Eventyret, mener jeg.
-Vet det. Vi vil ha det vi aldri hadde. -Ja.
Du lukter som ham.
-Altså, hvorfor skulle du ikke det? -Ja.
Marc prøver å beskytte deg mot Khonsu.
-Hva? -Det er derfor han har skjøvet deg bort.
Han tror Khonsu vil ha deg som avatar, og han tillater ikke det.
Det går bra. Jeg syntes bare at du burde vite det.
Unnskyld.
Hvorfor sier du dette nå?
Jeg vet ikke. Jeg syntes bare at du fortjente å vite det.
Det var ikke hans valg.
Jeg trenger ikke beskyttelse. Jeg trenger ærlighet.
-Ja. Jeg skjønner det. -Det er mer deg, ikke sant?
Hva? Være... ærlighet?
Ja. Være ærlighet.
-Jeg går ned først. -Greit. Flott.
-Før jeg sikrer. -Takk. Hva betyr "sikre"?
Jeg ser fortsatt ikke om du spøker eller ei.
Greit.
Helvete!
-Går det bra? -Nydelig.
-Sånn. -Skulle ønske du ikke så det.
-Ja. -Takk.
Sett på maken.
Ja, det... Nydelige, ikke sant? De har bare...
-...stått vakt i mange århundrer. -Ikke sant? Jeg kan ikke engang...
Om de våknet til live nå
og ga meg en gåte for å få komme forbi, hadde jeg blitt glad.
Hadde dritt på meg, men blitt glad.
Hva er dette?
-Gjorde du det? -Hva da?
Ja. Det er for faren min. Han ville elsket å være her.
Å? Interessert i historie?
Mye verre. Arkeolog på oppdrag.
-Kult. -Ja.
For ham var det en drøm som var verdt å dø for. Og det gjorde han.
Så leit.
-Nei da. Det går bra. -Ja.
Det er greit. Slikt skjer.
Han ville sikkert strålt som en sol nå,
om han så deg stå midt i beviset.
Ja. Jeg tror det.
Det er ingen dum måte å dø på, er det vel?
Skal vi finne det ut?
Ja. Vi finner det ut.
Rart.
-Det er en labyrint. -Fantastisk.
-Det er seks stier. -Ja.
-Ja. Seks punkter. -Hva kan de ha skutt på?
Hele strukturen...
...er et symbol.
-Det er Horus' øye. -Ja.
Se der.
-Hva? -Ikke sant?
Det er det kongelige symbolet, beskyttelse i det hinsidige.
Ressursene man trenger for å bygge dette...
-Hennes siste avatar var farao. -Hva? En pokkers farao.
-Tror du det er et kart? -Ja, tja...
Så Horus' øye er også sinnets øye, ikke sant?
Det representerer de seks sansene, seks punkter.
Du har øyebrynet som symboliserer tanker.
Pupiller er syn, så klart. Dette punktet er hørselen.
Lukt. Følesansen. Og denne lange linjen med spiralen
er tungen.
Avataren er Ammits stemme.
Det stemmer.
Heka-prester.
Etter maskene og stillingen å dømme.
De ville ha blitt gravlagt her for å beskytte faraoen.
Hva er en heka?
Deres tids trollmenn. De har vært her i mange århundrer.
Dette må være noen av de uheldige sjelene som har kommet utfor dem.
Ja. En imponerende avskjed.
Herregud. Er det ferskt blod?
Er ikke det små kjøttbiter?
Ja.
-Vi fortsetter. -Ja.
Bare et øyeblikk.
Jeg sier bare hva jeg ser, og jeg ser masse bein og blod som går den veien.
Hva om det kanskje finnes en annen...
Det er enda en...
Det er en åpning der. Ser du?
Ja.
-Skal vi undersøke den? -Ja.
-Greit. -Greit. Du kan gå.
-Jeg? -Du.
Greit.
-Jeg er oppe. -Går det bra?
Ja.
Ifølge de eldgamle tekstene skal Ammit være bundet til en ushabti,
de statuegreiene.
-Hvordan ser det ut? -Fantastisk.
Altså... Det ser ut som en nyfylt kanopisk krukke, slangeskinn
-og selvgenererende... -Steven?
-Ja?
-Utgangen. -Ja.
Det er sprøtt.
Ja. Vi kan gå denne veien.
-Harrow. -Hva skyter de på?
Jeg vet ikke.
Gjem deg.
Løp! Jeg finner deg!
Jeg moste den.
Steven?
Du milde.
Førstemann inn. En grav som passer for en farao.
Thutmosis 2.
Nefertiti. Det må være en av de store.
Så du kysset henne.
Hva skal du gjøre? Prøve å drukne oss?
Jeg burde det.
Men du sa også sannheten om hvorfor jeg har skjøvet henne unna.
Det var uventet.
Ja.
Se på det. Se på alle relikviene.
Makedonske? Nei. Hva?
Nei. Det stemmer ikke. Det kan ikke stemme. Det er makedonsk.
Men den eneste faraoen...
Men han insisterte på å kalle seg egyptisk.
Men...
Jeg tror vi ser på den tapte graven
til Aleksander den store.
Du håndterte det nydelig.
Hvorfor mener menn som deg
at det er nødvendig å være så nedlatende?
Den lille skarabeen min.
Var det ikke det faren din pleide å kalle deg?
Abdullah El-Faouly.
En av Egypts mest unike arkeologer.
Han hadde vært så stolt av deg
om han visste at du var blant de første
som bekreftet for verden det han alltid trodde.
Egyptiske guder går blant oss.
Vekten
kommer frem til dommen ved å vise meg øyeblikk med synd og smerte.
Og mannen din...
Han pines.
Mer smerte enn noen kan tåle.
Han har fortsatt ikke sagt sannheten.
Du ivrer tydeligvis etter det.
Så hvorfor gjør du det ikke? Du har ordet.
Jeg leste vekten hans.
Vekten lyver ikke.
Alt inni meg skriker at jeg ikke skal åpne den.
Vil du at Harrow skal nå Ammit først?
Greit.
Jøss.
-Hvor er ushabtien? -Tja...
For å skjule den for all evighet, ville man nok satt den et sted der
vanlige plyndrere ikke ville lett.
Hva tror du?
Aleksander var Ammits stemme.
Jeg skal prøve noe. Jeg skal gjøre noe her.
Beklager. Herregud. Beklager, Mr. Store.
Gap opp. Beklager, Mr. Store.
Beklager. Jeg er fryktelig lei meg.
Sånn ja. Kom deg inn. Strekk deg inn.
Faren din ble drept av leiesoldater.
Og ingen vet hvem det var, ikke sant?
Sier du at Marc var en av dem?
Du sa det. Hva tror du?
Marc husker alt som skjedde den dagen.
Alle som døde.
Men én mann skiller seg ut.
En mann med et knallrosa skjerf.
Skarabedetaljer.
Håndlaget. Kanskje av datteren.
Er du ferdig?
Jeg håper du finner fred.
Våkne!
Vi fant en annen vei.
Layla, se. Vi vant.
Og ushabtien går til oss.
Jeg måtte grave nede i gamle Aleksander den stores hals, men jeg fant den.
Går det bra?
Hører han meg?
Aleksander? Jeg tror ikke det. Jeg håper ikke det.
Hva skjedde med faren min?
-Jeg snakker til deg. -Hva?
Jeg snakker til deg, Marc!
-Kom igjen. Vi går. -Nei.
-Vi må gå nå. -Marc, nei.
-Hva skjedde med faren min? -Hør på meg.
Vi må dra nå. Jeg skal forklare alt, men vi må dra.
Drepte du Abdullah El-Faouly?
Selvsagt gjorde jeg ikke det.
Men du var der?
-Du var der. -Jeg...
Ja, du var der.
Ja, jeg var der.
Ja. Og hvordan døde han?
Partneren min var grådig
og henrettet alle på utgravingen.
Jeg prøvde å redde faren din, men jeg klarte det ikke. Og jeg...
Nei. Men du førte en morder til ham. Ikke sant?
-Ja. -Ja.
Han skjøt meg også. Jeg skulle dø den kvelden.
Men jeg gjorde det ikke. Og jeg burde ha gjort det.
Jeg har prøvd å si det helt fra vi møttes.
-Men jeg visste bare ikke... -Herregud.
Unnskyld.
Det var derfor vi møttes.
Du hadde bare skyldfølelse.
De er her.
-Det må finnes en annen vei ut. -Greit. Finn den. Jeg oppholder dem.
Kom igjen!
Bare deg?
Resten er stillhet.
Jeg husker den første morgenen jeg våknet og visste at Khonsu var borte.
Stillheten var befriende.
Du er en fri mann.
Og med den friheten følger det selvsagt med et valg.
Og akkurat nå har du en veldig viktig beslutning å ta.
Greit.
Jeg kan ikke redde noen som ikke vil redde seg selv.
Alt i orden, Rosser. De gamle beina kan ikke gjøre deg noe.
Nå vet vi i det minste hva som skjedde med stakkars Montalban.
Ja, og alle som velger grådighetens vei.
-Betyr dette at skatten er borte? -Jeg tror ikke det.
Ser du noe uvanlig ved den statuen?
Statuen av Coyolxauhqui, aztekernes månegud.
Nei. Jeg er kun en gutt som gjør mitt beste.
Du er dr. Steven Grant.
Kanskje, men du er modig.
La oss se hva vi finner på vennen vår her.
Neste. Vi har B-22, alle sammen.
B-22.
Har noen B-22? Ikke vær redd for å si fra.
B-22. Kom igjen, alle sammen. Ikke sovne nå.
Det ble nettopp bra. B-22. Jeg lukter det. Vi nærmer oss en vinner.
Hvordan går det i dag, Donna?
Hadde vært blidere om han trekte noen O-er.
Vi går videre. G-15. Har noen G-15?
G-15? Nei? 16, da. 16-T.
Hva har vi her?
Få se.
Det er nydelig. Veldig imponerende.
Bravo.
Kom og drikk te med O-73. Nei. Vi går videre.
Har noen B-7? B-7?
Sånn, unge mann. På med bremsene. Favorittstedet ditt.
N-39.
Jeg byttet filmen.
Fem ganger denne uken. Det er mye.
Skremte jeg deg? Å nei. Unnskyld.
-Har noen I-2? -Sett på maken.
-Sjekk scoringskortene deres. -Du vant.
-Jeg kjenner det. -Vi vant.
Høres ut som du har bingo.
-Jeg vant. -Vi har en vinner.
Jeg deler med deg denne gangen. Jeg sverger.
Steven?
Det går bra. Kom igjen.
Sånn.
Marc, du kan ikke fortsette sånn.
Jeg vet at du har veldig vanskelig
for å kunne skille
mellom det som er ekte, og det som er i hodet ditt.
Jeg håper det er greit, men jeg tok meg den frihet at jeg lånte filmen du tok med.
Det var moro å se at videospilleren min fungerte enda.
Hvor mange ganger vil du si at du har sett filmen? Sånn omtrent?
Jeg likte skurken.
"Intet tre kan stige inn i himmelens lys om det ikke stiger ned
"i helvetes avgrunn."
Fin replikk. Plottet gjør mye ut av måneguden.
Sa du ikke at du jobbet for en?
Hva tenker du om likheten?
Med tanke på produksjonsverdien til den filmen
kan jeg ikke forestille meg at så mange andre har sett den.
Hva tror du? Er det tilfeldig?
Jeg... Jeg tror...
-Hva? -Jeg tror noen...
-Ja. Beklager.
Men husk at du kun bedøves på grunn av din egen oppførsel.
Effekten gir seg snart.
Marc, vi lever ikke i en fysisk verden. Vi lever i en psykisk verden.
Ikke sant? Og vi kan bare trekke indirekte slutninger
om virkelighetens natur. Ta denne pennen, for eksempel.
For meg er den et skriveredskap.
For hunden min er den en tyggeleke. Begge stemmer.
Ikke sant? Det er bare et spørsmål om kontekst og perspektiv.
Jeg ber deg bare om en ærlig vurdering av situasjonen din.
Alt minner meg...
-Alt minner meg... -Minner deg om hva?
Om fortiden din?
Om Steven?
Kjenner du Steven?
Det er klart jeg kjenner Steven. Men jeg vil snakke med deg nå, Marc.
I timene våre har jeg lagt merke til at det utvikler seg et mønster.
Hver gang jeg stiller direkte spørsmål, blir du trigget og overveldet,
og det er normalt. Mange av oss, når vi bes om å se på
våre innerste opplevelser, på kjernen av personligheten vår,
lukker vi øynene. Det er forståelig.
Jeg kan ikke hjelpe deg om du ikke hjelper deg selv.
Du skjøt meg.
Marc? Du. Om vi ikke kan sitte her rolig
og få oversikt over følelsene dine... Marc.
-Marc, hør her. Jeg vet... -Nei. Ligg unna meg!
Jeg forstår hva du føler.
Jeg har også hatt mental sykdom, brudd i den psykiske bevisstheten,
maniske episoder, etterfulgt av depresjon.
-Jeg vet hva du føler. -Lås opp døren.
-Du kan helbredes. -Lås opp døren!
Jeg vet at du kan helbredes, Marc. Vær så snill...
Ligg unna meg!
Marc, ikke gjør dette. Du blir bare...
Vær forsiktig med ham. Ikke gjør ham vondt. Greit?
-Går det bra? -Ja.
Slipp meg ut!
Vær så snill! Noen må slippe meg ut!
Steven?
-Marc? -Steven.
Marc.
-Hvordan er dette mulig? -Jeg vet ikke.
Hva er det siste du husker?
-Harrow skjøt oss. -Ja!
Ja. Akkurat.
Vi må vekk herfra. Følg meg. Kom.
Hei.
BASERT PÅ MARVEL-TEGNESERIENE
For informasjon om ressurser for mental helse nær deg,
besøk National Alliance on Mental Illness på NAMI.org
Norske tekster: Heidi Rabbevåg